Hej! Vi är familjehem. Jag heter Anna.
– Och jag heter Marcus.
– Vi har varit familjehem sedan hösten 2017.
Man får ta hand om ett barn som behöver hjälp framåt i livet.
Och även hjälpa de biologiska föräldrarna.
Jag och Marcus hade inte själva pratat om att bli familjehem,
utan det var en familj som vi känner som är familjehem
som frågade om de kunde få rekommendera oss
att bli familjehem till deras kommun.
– Då började vi prata om det.
Vi funderade mer och mer
och så kom vi fram till att det var någonting som kunde passa oss.
Man får göra en rätt grundlig och genomgripande utredning
där de kollar upp en och man får svara på många frågor.
– Jag tycker att alla frågor vi svarade på och den stora utredningen som gjordes
gjorde att socialtjänsten lärde känna oss och visste var vi stod i olika saker.
Sedan var de här och hälsade på
för att se hur vi hade det och få träffas personligen.
Därför blev det jättebra från början,
att socialtjänsten visste att ”det här barnet kan passa hos er”.
Då får man hälsa på och träffa barnet och känna sig för
och se hur barnet reagerar.
Man behöver kolla så att barnet har allt den behöver.
Man behövde fixa lite grejer som man kanske inte hade kvar,
kolla säkerheten i hemmet
och hitta en mysig plats för barnet att sova.
Där fick vi hjälp av socialtjänsten. Vi bollade lite tankar
och gjorde det jättemysigt.
– Som familjehem behöver man aldrig känna att man är ensam i beslut eller frågor
om man är osäker själv.
– Det vi tycker är så bra är att vi som familjehem
har en socialsekreterare som jobbar mot oss
och sedan har barnet en barnsekreterare
som har fullt fokus på att barnets bästa är i fokus hela tiden.
Uppstår det saker som man känner sig osäker kring
är det bara att höra av sig.
Det har vi gjort många gånger,
bara ringt och sagt att "nu har vi lite funderingar på detta".
Det bästa med att vara familjehem är att hjälpa ett annat barn
och veta att det man gör gör jättestor skillnad för det här barnet.
Vi är inte bara som föräldrar
utan vi har ett uppdrag och vi har tydliga ramar att förhålla oss till.
– För vår del så hade vi ingen stor förkunskap om vad det innebar
men man ska ändå inte vara rädd för att ge sig in i detta
om man känner att det kan vara någonting.
Processen är rätt lång och man hinner tänka mycket
och man får reda på väldigt mycket under hela resans gång.
– Man behöver inte ha någon speciell kunskap innan.
Det handlar mer om hur man är i relation till barn
som man behöver fundera kring.
– Det är inget man utbildar,
utan det enda socialen är intresserad av är att man är en bra familj för barnet.
– Går man i funderingarna kring att bli familjehem
så är ju du och jag helt positivt inställda till detta.
Vi önskar att fler tar chansen
både för barnens skull, för ens egen skull
och för sin familjs skull.
Det ger så otroligt mycket på alla plan.
Alla funderingar man har får man lyfta i så fall
och ställa så många frågor man har
och få svar på dem tills man känner sig trygg.
Det viktigaste för ett barn som kommer till ett familjehem
är att känna en trygghet och kärlek.
Och känna att man står upp för barnet och att man står kvar.
Det har vi pratat om när vi gått utbildningen ”Ett hem att växa i”
som man får möjlighet att gå när man blir familjehem.
Vi pratade om att det kan vara så att det kommer ett barn till en
som har varit med om flera olika separationer.
Då är det ofta så att barnet testar familjen
för att se om de kommer stå kvar.
”Kommer de orka med och finnas där för mig fast jag är på ett speciellt sätt?”
Det är jätteviktigt att man visar barnet att "vi är här för dig"
och vi kommer göra allt vi kan för att detta ska bli bra.